Johan blev mångmiljonär på gamla dar.
En uråldrig dansk faster, som varit berömd operasångerska–
–testamenterade sina miljoner till Johan.
När han blivit ekonomiskt oberoende–
–slutade han på universitetet...
...och köpte sina morföräldrars gamla sommarhus...
...en ganska förfallen sekelskiftes– villa djupt inne i Orsa finnmark.
Johan och jag har inte haft nån kontakt...
...inte nån som helst kontakt under många år.
Våra döttrar är avlägsna...
...även för mig.
Martha vistas på vårdhem och går allt djupare in i sin sjukdoms isolering.
Jag besöker henne, men hon känner inte igen mig.
Och Sara är gift med en framgångsrik advokat.
De har flyttat till Australien och är på en mycket bra advokatbyrå.
De har inga barn.
Jag själv...
Ja, jag är fortfarande yrkesaktiv men i min egen takt.
Det blir mest familjetvister eller skilsmässor.
Jag går ofta och tänker att jag...borde besöka Johan.
EN KLOCKA SLÅR TRE
Jag har länge gått omkring och tänkt att jag borde besöka Johan.
Och nu är jag faktiskt här.
Han sitter där ute på verandan.
Jag har stått här och tittat på honom och varit tveksam...
...i minst 10 minuter.
Jag borde kanske avstått från min alldeles irrationella impuls–
–att göra resan.
Jag tycker inte alls om såna impulser – jag är ingen impulsmänniska –
–men nu är jag alltså här.
Jag måste kanske bestämma mig.
Antingen går jag tyst till min bil som jag parkerat vid avtagsvägen...
...eller också går jag fram till honom.
Jag kan förstås stå här ett litet tag till–
–och låta min förvirring härja fritt–
–men inte för länge.
En minut till.
Den tar sannerligen tid på sig, den här minuten.
33 sekunder.
47 sekunder.
55 sekunder.
Neej!
Är det du, Marianne? God dag på dig.
Nej, sitt kvar!
–Typiskt dig att komma smygande. –Nej, jag kom inte smygande.
Vi har inte setts på 32 år.
–Nej... Vi tappade bort varann. –Det är naturligt.
Man är tillsammans, skils åt, talar i telefon och...sen blir det tyst.
–Så sorgligt. –Förebrår du mig?
Nej, Johan, vi hade bara inte mer att säga varann.
Sen ringer du plötsligt och vill besöka mig.
Kan inte påstå att du lät entusiastisk.
Jag sa nej och säger fortfarande nej. Jag vill inte.
–Men det ger du fan i. –Jag var tvungen.
–Varför? –Det tänker jag inte tala om.
–Du skrattar, du. –Johan...
Jag har färdats 34 mil och funnit ditt kråkslott inne i djupa skogen.
Nu när jag sett dig, kysst dig och talat med dig kan jag fara tillbaka.
–Det går inte. –Går det inte?
–Nej, du måste stanna till middag. –Varför då?
Förra veckan sa jag åt fröken Nilsson att en ex–hustru skulle komma i dag.
Jag kan inte säga att middagen inte blir av. Då blir hon skitförbannad.
–Vem är fröken Nilsson? –Agda. Agda Nilsson.
Är ni ihop?
Herre, du min skapare! Nej, bevare mig väl!
Ni bor här alldeles ensamma, djupt inne i skogen...
Fröken Nilsson bor på sin gård i byn. Varje dag städar hon och lagar mat.
När hon serverat går hon. Hon är religiös och anmärkningsvärt elak.
–Det är inte nån idyll, precis. –Ärligt talat är jag rädd för henne.
Rädd?
Hon tänkte kanske att vi skulle gifta oss. Du måste stanna till middag.
Dessutom har hon städat gästrummet. Hon tror väl att du ska övernatta.
Ååå! Jag får väl finna mig då.
Att det ska vara så svårt att komma ur stolen...
Du ska inte hjälpa mig. Ställ dig där!
Johan, vad är det?
–Jag tänker omfamna dig. –Tänker du omfamna mig?
Jäkla Johan!
Jäkla gamla idiot...
Hur gammal är du egentligen?
–Jag vet inte. Vet du? –86.
Inte du. Jag!
55 nånting.
Jag är 63.
SÅ gammal?
Och så har de tagit ifrån mig både äggstockar och livmoder.
–Är du ledsen för det? –Ja...ibland.
–Vi sätter oss. –Johan, det är så vackert...
Ack, när så mycket skönt i varje åder av skapelsen och livet sig förråder
hur skön då måste själva källan vara, den evigt klara!
Mormor lärde mig psalmer. Morfar gav mig tennsoldater i belöning.
Vi kan titta på utsikten och hålla varann i handen, om lusten faller på.
–Gjorde vi inte det förr? –Jo, vi gjorde väl det.
Jag har inte hållit handen sen... Jag har faktiskt slutat hålla handen.
Du har i alla fall vacker utsikt. Sjöstugan...kan man se den härifrån?
Du ser det där blänket bakom stenkumlet...
Ja. Jag passerade Sjöstugan på vägen hit. Den verkade bebodd.
Det kan man säga. Henrik huserar i Sjöstugan.
–Henrik? –Henrik, ja. Min herr son...docenten.
–Å, har ni äntligen tagit kontakt? –Inte precis.
Jag fick veta per brev att han ämnade tillbringa sommaren i Sjöstugan.
Han och hans dotter Karin bor där sen april.
Det låter inte som om ni umgås livligt.
Hövliga konversationer om vi möts – det är allt.
Lilla tjocka Henrik! Han måste vara...
–61. –Herregud!
Det kan man kanske säga.
Och dottern?
Karin är 19 år. Hennes mamma dog i cancer för två år sen.
–Anna, ja... –Säg!
Anna och Henrik var gifta i 20 år. Han klarade inte Annas död.
Han sökte och fick förtidspension. De var visst nöjda med att slippa honom.
Han kände sig ständigt illa behandlad, förödmjukad, förföljd.
–Som du på din tid. –Jag?
Ja, jag var involverad i några helt normala akademiska rabalder.
Men när jag blev hedersdoktor vid Michigans universitet blev det tyst.
Johan, vi talade om Henrik.
Han är drivande kraft i Uppsala kammarsolister.
–Men han ska visst sluta där också. –Han måste väl göra NÅNTING?
Han skriver visst på en bok.
–Och dottern Karin? –Karin spelar också cello.
Hon ska pröva till konservatoriet. Henrik är hennes lärare.
De sitter i Sjöstugan med var sin cello mellan knäna dag ut och dag in.
Jag kan nog säga att hon är vacker...som sin mor.
Ja...
Våra döttrar då? Jag vet ingenting.
Sara är ju i Australien.
–Australien? –Ja, Australien.
Hon har tagit sig långt bort från ditt förmynderi.
Jag får faktiskt brev ibland. Och telefon.
Sara har det bra – en bra advokatbyrå, en bra man.
Sara trivs och är nöjd.
Och den stackars Martha?
Martha går allt längre in i sin bortvändhet och känner inte igen mig.
Hon har inte längre något medvetande i vår bemärkelse.
Jaha...
–Och du? –För all del.
Ibland här i min isolering tänker jag att jag lever i helvetet–
–och är död utan att veta om det. Men jag har det komfortabelt.
Jag har ingen anledning att klaga. Jag rannsakar mitt liv...med facit.
–Det låter inte särskilt roligt. –Nej, det är inte roligt.
Men vem säger att det ska vara roligt i helvetet?
–Du nämnde din facit. Vad säger den? –Vill du verkligen veta det?
–Jag frågade ju. –Den säger att jag lever ett skitliv.
Ett fullständigt meningslöst, fånigt skitliv.
Ingår vårt äktenskap i ditt helvete enligt facit?
–Ärligt talat: Ja. –Det var tråkigt.
En gammal präst sa en gång att ett bra förhållande–
–består av två komponenter: gott kamratskap och handfast erotik.
Ingen kan säga annat än att vi var bra kamrater. Snälla...duktiga...
–Bra kamratskap? –Absolut.
–Du var trolös. Jag var så... –Jag också. Men det är länge sen.
–Det gör ont i alla fall. –Inte för mig.
Nej, jag kan tänka mig det.
Käraste Marianne...
–Säger du det? –Ja, det säger jag.
Det känns fint att sitta här med dig. Du håller mig i handen...
Vi tittar på utsikten och avstår från att tala om det som gör ont.
–Det är DU som håller MIN hand. –Fan också – middagen!
–Du låter förskräckt? –Fröken Nilsson kräver punktlighet.
Johan, jag måste tvätta mig och hämta väskan i bilen.
Gud, vad jag ångrar mig!
Är det Karin? Du vill träffa farfar? Din farfar och fröken Nilsson–
–har åkt till tanddoktorn i Falun. De kommer hem i kväll.
Jag är Marianne. Jag har varit gift med din farfar. Nu hälsar jag på.
–Jag vet. –Kom och sätt dig.
Om du vill kan du hjälpa mig att rensa svamp. Här har du en kniv.
Vill du prata? Annars sitter vi bara här tillsammans.
Du känner väl Henrik, min pappa?
Nej. Vi har träffats, men jag känner honom inte.
–Mamma är död. –Det vet jag.
För två år sen.
–Din farfar har berättat om henne. –Pappa har gått i pension.
–Nu ägnar han sig åt musiken... –Cello, inte sant?
–...och skriver om Johannespassionen. –Du spelar väl också cello?
Jag ska pröva till Musikhögskolan.
Din pappa är din lärare och du är eleven?
Precis.
Du ville visst säga nånting?
Känner du till Hindemiths sonat för cello, opus 25?
Jag vet absolut ingenting om musik.
Pappa vill att sonaten ska vara mitt inträdesprov, men den är för svår.
Hurdan blev du när du skulle ha mens?
Ett premenstruellt monster.
På kvällen somnade jag som ett lamm, och på morgonen var jag ett monster.
Jag blir som en svamp i hjärnan – och morgontrött.
–Pappa är morgonmänniska. –Så i morse blev det lektion?
Det kan man säga. Jag demonstrerade lite – satt i nattsärken och gäspade.
Vi arbetade med fjärde satsen. Den jäkla Hindemith skrev i noterna:
"Lebhafte Viertel ohne jeden Ausdruck und stets Pianissimo"... Förstår du?
Det låter svårt.
Där satt jag med svampig hjärna och skulle vara "lebhaft ohne Ausdruck".
Jag bad att få slippa, men pappa sa: "Bara första takterna."
Han tvingade mig att ta om takterna minst tjugo gånger. Till slut sa jag:
"Nu kan jag inte mer. Jag skiter i det här. Det är ju djurplågeri."
Henrik föreslog att vi skulle ta sonaten från början.
Där står det: "Lebhaft, sehr markiert, mit festen Bogenstrichen."
Men jag var arg, så det sket sig. – "Du gör så med flit!"
Då sa jag att om han vore pedagog, skulle han begripa.
Det var orättvist, för pappa är den lyhördaste lärare man kan önska sig.
Då sa han att det inte gällde att begripa.
Här gällde det vilja och behärskning, och jag var lat. Jag var LAT!
Då reste jag mig och ställde bort cellon. Jag skakade i hela kroppen.
Jag sa: "Nu är det slut för i dag. Nu tänker jag ta en promenad ENSAM."
Då blev han blek. Jag hade aldrig sett honom sån.
Sen sa han: "Du lämnar inte det här rummet!"
Jag satte på mig stövlarna och gick mot dörren.
Jag hörde inte att han följde efter. Han tog tag i mig...
Du går inte!
DU GÅR INTE!
HON VRÅLAR
Sen satte jag mig ner och grät...
...och så sa jag: "Aldrig mer!"
"Aldrig mer! Aldrig mer!"
Sen fortsatte jag gråta, så jag blev alldeles tom.
Sen tänkte jag: Nu ber jag farfar hjälpa mig komma ifrån den där dåren–
–och talar om att jag funnit mig i allt möjligt, men att det är slut nu.
Nu får gubben sätta sin tokiga son på hispan–
–eller anmäla honom hos sedlighets– polisen eller slå ihjäl honom.
Då insåg jag...
...att från och med nu så vet jag ingenting.
Jag vet ingenting om vad jag ska ta mig till–
–och om vad jag ska göra med mitt liv.
Sen kom jag att tänka på att mamma är ohjälpligt död och borta–
–och att jag inte längre kan fråga henne om nånting.
Då fick jag ett anfall av själv– medlidande och började tjuta igen.
Du tror väl att jag är överspänd, men det är precis vad jag INTE är.
–Tror du Henrik är självmordsbenägen? –Att han kan ta självmord, menar du?
Ja, att han i en situation som den du relaterat–
–skulle skada sig själv.
Ärligt talat: Jag känner inte pappa särskilt bra.
Jag vet bara att han egentligen är...ja, snäll.
Annars skulle mamma aldrig ha...
Mamma älskade honom, förstår du. De älskade varann.
Och jag blev väl... Jag hamnade väl lite utanför den där kärleken.
Jag säger ibland i självmedlidande när jag tycker mina killar är trista:
"Varför kan jag inte få uppleva en sån kärlek som mammas kärlek?"
Var du rädd att pappa skulle ta livet av sig när hon dog?
Jag tänkte inte så mycket på pappa och hans tragedi.
Men jag försökte ta hand om mamma i den mån hon tillät mig.
Mamma var aldrig stor i orden.
En av de sista dagarna hon levde...
Hon halvsov för det mesta – fick morfin hela tiden.
En av de sista dagarna jag satt där öppnade hon ögonen och såg på mig.
Sen sa hon tydligt:
"Du vet att jag älskar dig."
"Du vet att jag älskar dig, Karin."
Min mamma begagnade inte den sortens ord.
Pappa sa på skoj för många år sen: "Anna säger aldrig 'Jag älskar dig'"–
–"men hon begår oavbrutet kärlekens gärningar."
Tänk om farfar kommer hem nu!
Det går bra. Jag har en annan flaska.
–Tänk att du varit gift med farfar! –Tycker du det är konstigt?
Jag har så svårt att tänka mig... Vad är han för sorts människa, din Johan?
–Det var en fråga... –Älskade du honom?
–Det har jag funderat på hela livet. –Var det så krångligt?
Vi var gifta i 16 år. Sen blev det skilsmässa.
Han hade hittat en annan – en stolla som hette Paula.
Jag gifte om mig med en tråkmåns. Han var segelflygare.
En dag flög han bort tyst och stilla och blev borta, aldrig återfunnen.
Johan och jag påbörjade ett nytt förhållande som varade i flera år.
Sen fann jag att han hade en annan samtidigt – en slampa, får man säga.
Jag blev arg och sårad och gjorde slut. Jag uppfattade plötsligt–
–att jag var världens mest bedragna och lurade hustru och älskarinna.
Johan var notoriskt och tvångsmässigt otrogen, kort sagt.
–Menar du att min farfar... –Ja, han var en fullflätad lögnare.
Och så skrev han dikter. En samling blev utgiven men aldrig omnämnd.
–Menar du att min farfar skrev vers? –Ja. Jag fick också kärleksdikter.
–Och sparade dem? –Nej.
Men du älskade honom?
Jag var så...
Jag var fruktansvärt naiv. Nuförtiden är det nog omöjligt–
–att vara så barnslig och så otroligt snusförnuftig som jag var.
Ja...
...jag tror att jag älskade honom.
Alldeles förbehållslöst.
–Var du aldrig misstänksam? –Inte ett ögonblick.
Och varför kom du hit så plötsligt?
Äh, jag vet inte så noga.
Du älskar honom fortfarande. Gör du inte?
Om du är absolut sanningsenlig...
Marianne!
Jag hör ju att människor säger...
...att Johan är sån och Johan är sån. För det mesta inte särskilt vänligt.
Men jag känner inte den Johan som man talar om på det sättet.
Jag har alltid tyckt han är snäll...
...nästan hjälplöst snäll.
Det var så lätt att göra honom illa. Han kunde aldrig försvara sig.
Jag tycker att Johan...
...är en rörande person.
Han är rörande.
–Gråter du? –Ja, lite.
Gråter du för farfar?
Jag gråter för...
...Johan och Marianne.
Jag förstår.
Det här är ju inte klokt.
Lilla... Nå?
–Hur ska du göra? –Gå ner till Henrik.
–Är det så klokt? –Det har inget med klokhet att göra.
Jag stannar ett par dagar. Jag vill veta hur det går.
Det kan du lita på.
Det får aldrig, aldrig bli så här. Aldrig!
–Aldrig. –Vi borde prata ordentligt.
Det behövs inte. Båda vet vi hur allt är, så ingenting behöver redas ut.
Så bra att det är så enkelt!
Jag var dödsrädd. Kan inte hitta något bättre ord. Dödsrädd.
Förstår du?
Jag är väldigt trött och tänker lägga mig nu.
–Sover du? –Nej, jag sover inte.
En gång hade jag en liknande situation med Anna.
Vi var inte gifta, men vi bodde tillsammans.
Jag var kanske berusad. Jag vräkte ur mig en massa skit–
–om universitetshelvetet, kollegerna och våra arbetsförhållanden.
Och så förstås om min pappa, det gamla svinet.
Anna sa ingenting alls, och det gjorde mig ännu mer förbannad.
Jag minns att jag tänkte:
Vad tänker Anna som sitter vid lampan och lagar en kjortelfåll?
Vad tänker hon?
Jo, hon tänker att Henrik är outhärdlig.
Det sa hon också, alldeles lugnt. "När du går på så där, tänker jag:"
"Det där är inte den man jag ska gifta mig med."
Sen reste hon sig och gick ut för att ta kappan.
Då blev jag som vansinnig av rädsla eller... Jag blev bara vansinnig.
Jag försökte hindra henne. Hon värjde sig inte...
...men från hennes kropp till min kropp gick ett meddelande:
"Nu lämnar"...
"Nu lämnar jag dig."
Då sa jag med en röst som jag inte kände igen: "Man får inte lämna mig."
"Man får inte gå ifrån mig."
"Man får inte vända sig bort"...
..."och lämna mig."
Sen satte jag mig på golvet och tänkte: Nu är det alltså slut.
Jag blundade och tänkte: Nu går Anna ifrån mig och kommer aldrig tillbaka.
Men så hörde jag hur hon rumsterade i kokvrån.
Anna kokade kaffe.
Hon sa ingenting.
Hon kokade väl kaffe för att få mig nykter.
Hon sa ingenting på hela kvällen.
Hon satt vid sitt skrivbord med sitt hemarbete.
Anna var för all del ganska tystlåten – hon var aldrig särskilt pratsam.
Men vi behövde inte prata. Vi visste alltid...
Sen bad jag förstås om förlåtelse.
"Förlåt, jag ska aldrig göra så mer" och allt det där.
Det är precis vad jag vill säga till dig nu, men det låter så löjligt.
Det där "förlåt" kan man alltid slänga ur sig – det kostar ingenting.
Det blev ingenting sagt på hela den kvällen.
Och natten... Vad heter det?
Det blev en natt med distans.
Anna sov lugnt–
–men jag var vaken och lyssnade till hennes andning och tittade på henne.
Det var inte mörkt. Det fanns en gatlampa utanför fönstret.
Jag såg på henne länge–
–och undrade om hon nånstans innerst inne visste–
–hur invuxen jag var i henne...
...eller rättare sagt hur invuxen hon var i mig.
Detta med Anna var tillhörigheten, om du förstår vad jag menar.
Och tillhörigheten var ett...ett mirakel.
Jag vet att det låter högtravande, men det finns inget bättre ord.
Jag somnade framåt småtimmarna. När väckarklockan ringde, steg vi upp–
–åt frukost och pratade som vanligt.
Jag gick till min föreläsning och Anna till biblioteket.
Allt det här är en förklaring – inte en ursäkt.
Det finns ingen ursäkt.
Om du lämnar mig...
...är jag utblottad...
...eller något bättre ord som inte finns. Tids nog har du din frihet.
Du kommer till konservatoriet och får professionella lärare–
–och ett helt annat liv.
För mig blir det också annorlunda.
De här månaderna med dig har varit...
Skriften kallar det "ett nådens tillstånd".
För mig, alltså – inte för dig.
Det var snällt av dig att komma tillbaka så snart.
Jag vet inte vad jag ska säga. Det är så insnärjt.
Vi behöver inte prata om det där.
Ibland tror jag att det runt hörnet väntar ett ofattbart straff.
Jag kanske stör?
Jaså, är det du?
Det var länge sen.
Hur står det till?
Jo tack. Hur mår pappa själv?
När man är 60 har man sex skavanker, när man är 70 har man sju osv.
Det stämmer ganska bra. Det beror förstås på vad man prioriterar.
Jag hörde att din ex–fru kom på besök.
Typiskt Marianne. Hon vet sen länge att jag avskyr improvisationer.
–Vi kanske ses. –Hon är ute och plockar lingon.
Jag vet inte om du är kvar när hon kommer.
–För all del, jag ska inte besvära. –Tack för det.
Vad vill du?
–Jag vill be dig om 890 000 kronor. –Så nu behöver du pengar igen?
–Jag vet. Lånet på 200 000... –Det sköter du dåligt.
–Oroa dig inte, du ska få pengarna. –Jag är rätt övertygad om motsatsen.
Det är komiskt att kalla dessa 200 000 för "lån".
Om pappa vill fortsätta förödmjuka, glöm inte att jag inte betalar hyra–
–för att jag och Karin fått bo i Sjöstugan i drygt fem månader.
–Du har inte fått ett öre. –Men du kan skaffa bil!
Ägaren är utomlands och kommer hem i oktober. Sen har jag ingen bil.
–Hur går det med avhandlingen? –Tack, bra.
Det var ett uttömmande svar.
Jag har nu i tio minuter låtit pappa förödmjuka mig.
Om jag inte behövde pengarna, skulle jag gått.
Då kan du gå nu.
Det gäller inte mig – det gäller Karin.
Ja...
...ni hade något bråk, sa Marianne. Försöker du få Karin att stanna kvar?
Tror du hon är fal för mutor? Ibland undrar jag hur Anna stod ut med dig.
Dra inte in Anna i det här!
Ta inte Annas namn i din ruttna gamla käft!
Jag tycker bättre om dig, mindre illa om dig, när du använder den tonen.
Då finns det ett hederligt litet hat mitt i den allmänna svampigheten.
Situationen är den här: jag kan få köpa en cello, en Fagnola från 1815.
Den är nästan som en Guarneri. Karin är en sällsynt begåvning.
Hon kan bli en stor musiker. Jag har svarat för hennes undervisning.
Den har inte den standard som Karins begåvning kräver, inte heller cellon.
Den hon har är tysk. Hon prövar in på konservatoriet i höst, så det hastar.
Hur vet du att cellon är så sjangtil?
De kan lura dig – det har ju hänt förr.
Det finns äkthetsintyg. Och säljaren är en anständig mänska.
Och anständigheten kräver att han säljer till vrakpris?
Han är sjuk och kan inte längre hantera sitt instrument.
Karin spelade. Han sa att en bättre arvtagare kunde han inte tänka sig.
Pappa...
–Varifrån kommer den här fiendskapen? –Tala för dig själv, min son.
För länge sen – du var väl 18–19 år – försökte jag närma mig.
Du hade varit sjuk. Din mor ville att vi skulle "tala ut", så jag sa:
"Jag vet att jag varit en dålig far, men jag vill bättra mig."
Då skrek du...
Ja, du SKREK: "Dålig far? Du har väl aldrig varit nån far för mig!"
Sen sa du att du betackade dig för mina ansträngda ansträngningar.
Man ska respektera uppriktigt hat, och det gör jag.
Förresten ger jag fan i om du hatar mig.
Du finns knappast. Vore du inte far till Karin som gudskelov är lik Anna–
–skulle du över huvud taget inte existera...
...så fiendskap är det inte tal om, det garanterar jag.
Ge mig namnet på cellogubben, så ska jag kontrollera dina uppgifter.
–Var så god. –Tack.
–Men du ger mig inget besked? –Du ska få besked...tids nog.
Så audiensen är slut?
Jag ska gå.
–Får jag säga en sak? –Om det är absolut nödvändigt.
Historien om vårt replikskifte är ingen förklaring – inte ens en lögn.
Det säger du?
Stackars Anna!
Ska du slå mig nu?
ORGELMUSIK
Jag hoppas att jag inte störde.
Nej, jag har just slutat öva. Den ordinarie organisten ska få barn.
–Jag vikarierar. –Jag trodde du var cellist.
Jag har organistexamen. På min tid ansågs det fördelaktigt att ha det.
–Det fanns kyrkor men få orkestrar. –Vad spelade du?
Triosonata nr 1 av Bach – Ess–dur, första satsen.
–Det var vackert. –Orgeln är unik.
Det är en Cahman–orgel från 1728.
Ingen vet hur en sån dyrgrip hamnat här i vildmarken.
För några veckor sen höll Karin och jag konsert här – gratis, förstås.
–Ska ni ha fler? –Nej, vi hinner inte.
Karin måste arbeta på sina prov, och jag måste bli klar med min bok.
Jag håller på att skriva en bok om Johannespassionen av Bach.
Jag har träffat Karin. Hon lär vara begåvad.
Hon anses exceptionellt begåvad – inte bara av pappa.
–Du är hennes lärare? –Det har blivit så.
På högskolan får hon lärare på högsta europeiska nivå.
–Blir det svårt att lämna henne? –Ja...
Det kan man kanske säga.
–Du är mycket fästad vid Karin? –Ja.
–Förlåt... –Det gör inget. Absolut ingenting.
–Karin är lik Anna. –Inte till det yttre.
Men hur är det?
Talar du om Anna, börjar jag gråta.
Det är bara så. Det kan inte hjälpas.
Anna har varit borta i över två år, men det gör lika ont.
Så är det med den saken.
Själva levandet har blivit en ritual.
Jag vet inte... Det finns inga ord.
Jag är invalidiserad...
...helt enkelt.
Invalidiserad.
Det är Karin som ger mitt liv en mening, och...
Annars vore det inte mycket mening.
Nuförtiden tänker jag ofta på döden.
Jag tänker så här:
En morgon går jag skogsvägen ner mot älven.
Det är en höstdag, dimmigt...
...alldeles vindstilla, alldeles tyst.
Då ser jag någon borta vid grinden.
Hon kommer emot mig.
Hon har sin blå jeanskjol och sin blå kofta.
Hon är barfota. Håret har hon i en tjock fläta...
...och hon kommer emot mig.
Anna kommer emot mig...
...borta vid grinden.
Då förstår jag att jag är död.
Sen händer det märkligaste.
Jag tänker: Är det så här enkelt?
Hela livet undrar vi över döden och det som följer och inte följer.
Och så är det så här enkelt...
Genom musiken kan jag ibland få en aning – bara en aning. Som hos Bach.
–Jag tror jag förstår. –Kom till oss på middag!
–Du får en fin middag, kan jag lova. –Det vore trevligt.
Jag måste gå nu till Karins lektion. Hon är som sin mamma.
Hon blir arg om jag är sen. Hej då – och välkommen!
Du, jag kan nog inte komma på middag.
–Gubben skulle bli sur? –Nej, jag vet inte...
–Varför kom du hit, egentligen? –Jag vet inte.
Du är väl jurist? Kan du säga mig om jag kan stämma gubben inför domstol?
Varför stämma honom?
Det svinet sitter på miljoner, men han dör inte.
Han är väl mumifierad av sin elakhet. Jag har bett om förskott på arvet.
Han vägrar i förödmjukande ordalag. Kan jag stämma honom?
–Bara om han sätts under förmyndare. –Han är inte galen på det sättet.
Han är inte särskilt galen, nej.
Är du kanske här för att sno åt dig pengar? Ett legat till en avlagd fru?
Bli inte arg. Frågan är naturlig. Ni har inte haft kontakt på årtionden.
Jag vill inte klå din far på pengar.
Knullar du gubben?
Hatar du honom så våldsamt att du plötsligt måste använda den tonen?
Förlåt om jag vanhelgar rummet och fördärvar vår angenäma samvaro.
Jag hatar honom i ordets alla dimensioner...
...hatar så att jag skulle vilja se honom dö i en fruktansvärd sjukdom.
Jag skulle besöka honom dagligen och registrera plågorna ända till slutet.
Men han är väl en stackars människa. Rent teoretiskt borde han vara det.
Du ser på mig med häpnad och möjligen avsmak–
–fast du som jurist frotterat dig med all världens idioti och vidrighet.
Adjö, Marianne. Det var snällt av dig att lyssna.
Ibland tror jag att jag inte är helt tillräknelig. Jag har ont hela tiden.
MUSIK PÅ HÖG VOLYM
–Å, Karin! –God dag, farfar.
–Jaha...det här är mitt arbetsrum. -Jag var här när jag var liten.
Anna och du hälsade på ibland på somrarna då ni bodde i Sjöstugan.
Du rökte cigarr på den tiden.
Ja, men jag slutade när jag läste om Freud.
Han opererades 33 gånger för cancer i munhålan men fortsatte röka cigarr.
–Men du mår bra? –Om inte åldrande är en sjukdom, ja.
Det är en fin bild av mamma...
Jag såg den av en händelse och bad om en kopia.
Sen beställde jag en förstoring och...där är den.
Jag tänker på mamma varje dag och drömmer om henne.
Jag trodde kanske att sorgen skulle ge med sig, men det gör den inte.
Fast den gör inte ont som i början.
Nu finns den här som en del av mig.
Jag skulle inte vilja vara utan den.
Jag kan säga att jag saknar henne smärtsamt.
Vi träffades inte så ofta, eftersom Henrik och jag... Ja, du vet.
Anna försökte, men det hjälpte inte. Vi kunde aldrig... Ja, du vet.
–Farfar ville prata med mig? –Jag ville det, ja. Sätt dig.
I går kom fröken Nilsson med ett brev och sa det var till mig personligen.
–Det var rätt av fröken Nilsson. –Pappa är i Uppsala och repeterar.
Nu ska du få höra. Jag fick ett brev för nån vecka sen, och det angår dig.
–Känner du till Ivan Chablov? –Chefdirigent i S:t Petersburg.
–Han var på gästspel här nyligen. –Ja, det var fantastiska konserter.
Jag råkar känna honom sen mina år i Leningrad. Så här skriver Chablov:
Det var som fan!
Nå, Karin, vad sägs? Jag bör tillfoga att jag tar hand om din ekonomi–
–så länge du behöver finansiellt bistånd.
Jag har också kontaktat personen med cellon och gett honom ett bra bud–
– bättre än han begärde – så cellon finns inom räckhåll...
...förutsatt att du antar Chablovs generösa erbjudande. Vad säger du?
Jag vet inte vad jag ska säga. Det är överväldigande.
Jag förstår att brevet försätter dig i en "situation".
–Jag skriver och säger att du... –...är överväldigad...
...men att ditt beslut får konsekvenser för människor.
–Människor? –Ja.
Din pappa, om det ska vara så noga. Jag ska vila nu. Adjö, Karin.
Tack för samtalet.
Marianne sa att jag är en usel människokännare-
-att jag inte har nåt begrepp om känslor.
Men en sak begriper även en känslohandikappad som jag:
att din mor fanns gjorde världen mindre outhärdlig.
Mörkret blev mörkare och ljuset snålare när Anna dog.
Det är svårt för Henrik. Bara att leva...
Jag har alltid tyckt att du är lik din mor. Jag är fäst vid dig...Kajsa.
–Adjö då, Karin. –Adjö, farfar.
–Till Henrik från Anna? Från mamma? –Jag hittade brevet i en bok.
Den 18/5? Din mamma har skrivit...
Det är skrivet en vecka före mammas död. Jag vill att du läser.
Jag kan inte tyda Annas handstil. Du får läsa. Vill du det?
Jag ska försöka.
–Ta lite whisky ur mitt glas. –Tack.
Några dagar tidigare fick mamma veta att hon inte hade långt kvar.
Hon skrev till Henrik för att han var förkyld och inte fick besöka henne.
Här står det:
"Att du inte får besöka mig är kanske en lättnad för oss båda."
"Vi läser in varandra alltför väl. Du öppnar dörren."
"Jag anstränger mig, du anstränger dig."
"Trots våra ansträngningar kan jag se i ditt ansikte hur sjuk jag är."
–Är det nu det blir svårt? –Mamma skriver om mig och pappa.
–Och det är svårt? –Ja, det är svårt.
När du var hos din mamma, talade ni aldrig om det som står i brevet?
Nej, aldrig.
Och vad skriver hon?
"Käraste Henrik"...
..."nu måste jag skriva om något som vi aldrig har talat om."
"Jag tänkte ibland tala med dig om Karin"–
–"men det var liksom aldrig nödvändigt."
"Jag fanns ju där hela tiden."
"Så blev jag sjuk och fanns inte längre."
"Jo, det är klart att jag fanns"–
–"men jag blev ställd åt sidan."
"Du och jag älskade varandra."
"Jag var trygg i vår kärlek, om du förstår vad jag menar"–
–"men jag tror inte någon kärlek i världen"–
–"oskadad överlever något så katastrofalt som min sjukdom."
"Jag ser att du älskar Karin, men jag ser också att du binder henne."
"Det är bra att du varit hennes lärare, men där går en gräns."
"När jag är borta blir den gränsen otydlig."
"Jag vet att Karin älskar dig"–
–"men du får inte använda dig av hennes kärlek."
"Då skadar du henne"–
–"och du kan skada henne för all framtid."
"Därför ber jag dig att ge henne fri."
"Du får inte utnyttja er samhörighet"–
–"inte utnyttja henne genom musiken"–
–"i din självtagna roll som lärare."
"Käraste min Henrik, du är så ömsint"...
..."så omtänksam, så kärleksfull."
"Det vet jag alldeles säkert efter alla våra år tillsammans."
"Men du ska vara medveten om faran i att omge Karin med den kärlek"–
–"som blir hemlös då jag är borta."
Det står mer, men jag vill inte läsa längre.
Jag kan inte. Det gör så jävla ont.
Jag hör ju mammas röst.
Karin...
...varför har du kommit till mig nu?
–Du är insyltad. Tycker du inte det? –Jo. Det kan man kanske säga.
–Och du har hört om farfars planer? –Han har berättat.
Jag tror inte du kan ge mig goda råd, men jag vill prata om hur jag tänker.
Då inbillar jag mig att jag klarnar.
Prata på, du.
Mamma såg ju.
Ja...hon gjorde nog det.
Och det som mamma varnade för, det har hänt.
Jag kan inte ta emot hans anbud. Jag kan inte det.
–Varför kan du inte det? –Om jag överger Henrik, så dör han.
Om jag lämnar honom, dör han säkert.
Marianne, han har inte ens sin orkester som han arbetat med i 30 år.
Jo, han får stanna som musiker, men kommunen ska slå ihop sina orkestrar.
Han åker ur styrelsen – blir inte ens kvar i planeringen. Då slutar han.
Jag kan inte lämna honom. Ibland är jag så trött på honom–
–och jag vet det där om min framtid och alltihop.
Men nu är mamma död, och Henrik klarar inte sitt liv.
Vad händer om pappa gör sig illa eller nånting?
Hur skulle jag kunna leva med en sån skuld?
Nej, min och Henriks framtid är tills vidare ohjälpligt hoptrasslade.
Jag hör att du säger "tills vidare".
Bara för att trösta mig själv – inget annat.
–Du ska veta: jag känner inte som du. –Nej, det kan jag tänka mig.
Annas kärlek...
Det är väl det här brevet som är kärlek.
Eller är det inte det?
Jag vet inte.
–Redan tillbaka? –Hade inte mycket att göra i Uppsala.
–God dag, pappa. –God dag, lilla Kajsa.
Vad är det där för noter?
Bachs cellosviter? Du är inte klok!
Hör här: Anderberg föreslog konsert i universitetsaulan den 15 november.
–Det är för svårt för mig. –Vi spelar tillsammans.
–Hur då tillsammans? –Vi sitter mitt emot varandra.
Du tar det du klarar och jag resten, t.ex. sista sviten, främst preludiet.
–Det blir fantastiskt, Kajsa. –Vad kan jag klara? Du är inte klok!
–Sarabanderna. –Det tar en livstid att lära sig dem.
Börja då öva. Vi har nästan tre månader på oss.
–Jag ska ju pröva? –Du är nästan klar med proven.
Elever får permission för konserter. Jag har talat med Börtz. Han hälsade.
Det här blir bra, nu när jag inte har orkestern – utom som musiker.
–Jag är inte konsertmästare längre. –Men pappa, blir du inte förbannad?
Jo, kanske det. Jag tröstar mig med att jag får mer tid för dig.
Jag kan hjälpa dig på ett annat sätt.
Ja, visst...
Det där lät inte uppmuntrande.
Hör du...Kajsabiten...
Jag har en känsla av att vi har nån sorts samtal framför oss.
–Vad är det? –Jag vet inte.
–Du vet inte? –Nej.
Jo, jag vet nog, men jag vet inte hur jag ska...
–Jag förstår att du talat med farfar. –Ja.
–Och med hans kärring...Marianne? –Ja, det har jag väl.
Jag förstår.
–Snyggt ordnat! Nej, inte av dig. –Jag måste bestämma mig.
–Du har väl bestämt dig? –DU har bestämt.
Är det så...?
Är det så du tänker?
Jag har inte brytt mig om att tänka.
Jag tänkte att pappa vet bäst, så nånting annat har jag inte tänkt.
Du har kanske fattat nån sorts beslut? Har du det, Kajsa?
Ska du gå på farfars linje?
–Du har läst brevet? –Ja.
–Jaha! Läst mammas brev till mig? –Bli inte så arg. Det handlar om mig.
Ett brev till mig läste du utan vidare?
Att läsa Annas brev, är det i sin ordning för att det handlar om dig?
Om du håller på så, avslutar vi samtalet. Det blir meningslöst.
Förlåt mig...förlåt.
–Förlåt, för fan! –Vad då förlåt?
Ska vi börja arbeta, eller var det nånting mer än brevet?
Pappa...det kommer att göra ont.
I dig eller i mig? Frågan låter fånig, men du skrämmer mig.
Jag har bestämt mig. Det är första gången jag tar ett eget beslut.
–Men du är ledsen? –Jo...jag är ledsen.
Om du hade berättat om brevet från mamma...
...om jag hade fått läsa brevet...
...så hade vi kunnat...
Du talade aldrig om för mig... Du borde ha sagt...
–Ja, nu är det som det är. –Vad är som det är?
Jag reser till Hamburg i nästa vecka med Emma.
Vi ska börja på en skola för unga orkestermusiker.
I oktober kommer Claudio Abbado, och vi reser allihop till München.
Det är en kurs för musiker från hela Europa. Man får vara högst 22 år.
Abbado ska arbeta med oss i sex veckor. Sen ska vi ha fyra konserter.
Emma gjorde ett band och sände det till intagningskommittén på skoj–
–när vi spelade Brahms.
Sen fick vi meddelande om att vi är välkomna...
...till den där skolan.
Vi är välkomna.
Det där...
...det är precis vad jag vill.
Och det är precis vad jag bestämt mig för.
Och konservatoriet?
Hur lång är utbildningen i Hamburg?
Två år. Sen följer ett praktikant–år i en tysk eller österrikisk orkester.
Tre år.
–Och hur ska du finansiera projektet? –Jag har ju mitt arv.
–Du har tänkt på det länge? –Vi har diskuterat.
Men jag sa att det var hopplöst – att du redan hade bestämt.
Ja, herregud...
...ja...ja, herregud...
Pappa, jag vill faktiskt inte. Jag tror inte på mig själv som solist.
Jag vill bli orkestermusiker. Jag vill leva innesluten i en klangkropp–
–i en gemensam ansträngning – inte sitta på ett podium ensam.
Jag vill inte få höra av andra att jag inte räcker till.
Jag vill själv bestämma min framtid och leva ett vanligt enkelt liv.
Jag vill vara...hemmahörande...
...och leva ett vanligt liv – inte som surrogat för mamma–
–som du gengäldar med uttalanden om nånting jag inte är och inte har.
Det måste få ett slut. Och nu är det slut.
–Då gör vi en fin avslutning. –Hur menar du?
Vill du inte spela femte sarabanden som du kan?
–Nu genast? –Ja tack.
Ja?
Ja, han är här nu.
Ja... Tack.
Vad var det?
Sjukhuset. Henrik har försökt begå självmord med tabletter–
–och har skurit sig i armar och hals med ett rakblad.
Han är på intensiven. Du kan ringa dit och fråga efter syster Ingegerd.
–Fan också! –Läkaren sa det var i sista minuten.
En fru Berg såg genom fönstret att det låg en naken människa på golvet.
–Fan! –Dörren var olåst.
Hon försökte få liv i honom, men han var inte kontaktbar. Och han blödde.
–Ambulansen kom efter 20 minuter. –Fan också!
Jag borde ringa Karin, men hon är på väg till Hamburg och kan inte nås.
Henrik misslyckas med allt.
Han kan inte ens ta livet av sig ordentligt. Säg nånting, för helvete!
–Skulle jag SVARA på det där? –Skäll på mig. Säg nånting oöverlagt.
Jag gitter inte.
Ibland uppför du dig som en figur ur en gammal film – en riktigt dum film.
–Du är inte riktigt verklig. –Jaså, det säger du?
–Just nu... Äh, förresten. –Jo, säg! Du är så bra i farten nu.
Varifrån har du fått ditt förakt? Jag minns dig inte som en föraktare.
Förakt? Jag vet inte. Om det är något jag föraktar så är det nog mig själv.
Jag vet inte. Jag har aldrig tänkt i den riktningen.
–Och den där stackars pojken... –Va? Pojken?
Jaså – Henrik. Jag upptäckte väl att han blev för lik mig. Nej...
...jag ogillade honom från början. Han var överviktig och beskedlig.
Han hyste nån kletig kärlek till mig. Jag vet att jag ignorerade den.
Han var som en hund. Jag ville sparka på honom...bildligt.
Bildligt, förstås.
Nå...hur blir det här nu?
Hur blir det för Karin? Hon tar förstås på sig en massa skuld.
Det kunde han tänkt på. Jag blir så förbannad. Tänk om hon kommer hem...
–Tror du hon ångrar sig och far hem? –Jag vet inte.
–Talar du med henne? –När vi vet var hon finns.
Jag anställer dig som ombud. Vad kostar du? Det kvittar, förresten–
–bara du tar skulden med dig hem och låser in den. Tänk om hon åker hem!
Hon är ju så fäst vid den där skiten. Det vore en katastrof.
Ja, jag tror det.
Jag var... Vad ska jag säga?
...fästad vid den där Anna.
Det var förfärande när hon togs ifrån oss. För mig också, fast jag...
...så att säga befann mig i katastrofens periferi.
Det är obegripligt att Henrik fick älska Anna...
...och att HON älskade HONOM.
Nu ler du förstås ironiskt.
Nej...jag ler inte alls.
Jag försöker låta bli att gråta.
–Du har väl inget att gråta för? –Jo.
Men jag tänker inte redovisa orsaken.
Marianne?
Marianne! Förlåt om jag väcker dig.
Det gör ingenting. Jag somnar om.
Är det något, Johan? Är det något?
Jag vet inte. Jag vet inte, men jag tror jag har...en jävla ångest.
Har du ångest? Vad då för ångest?
–Ja, jag ser att du är ledsen. –Nej, det är värre än så.
Jag har en jävla ångest. Ångesten är mycket större än jag.
Den vill tränga ut genom alla hål – genom ögonen, skinnet...arslet.
Jag har en gigantisk mental totaldiarré.
Jag är för liten för min ångest.
–Är du rädd för döden? –Ja, jag vill skrika.
Vad gör man med tjutande barn som inte lyssnar till klokhet och tröst?
–Kom och lägg dig här. –Det blir trångt.
–Vi har sovit i smalare sängar. –Vi kan inte sova...
Det gör inget nu, i "de yttersta dagarna".
Jag får ta av mig skjortan. Jag är fuktig av mitt illabefinnande.
–Du ska också ta av dig skjortan. –Ska jag?
Ja...
Kom då, Johan.
Ja...så, ja. Det blir nog bra.
–God natt då, Marianne. –God natt.
–Tala om varför du kom hit till mig. –Jag tyckte att du ropade på mig.
–Jag har aldrig ropat på någon. –Jo, jag tyckte det.
–Konstigt... Det förstår jag inte. –Jag förstår att du inte förstår.
–Hur länge tänker du stanna? –Jag har ett mål i rätten den 27:e.
–November? –Oktober.
–God natt igen. –God natt.
Du undrar kanske hur det blev.
Jag stannade hos Johan till början av oktober.
Vår samvaro var angenämt avspänd.
Vi talade sällan om...vad ska jag säga...känsligare angelägenheter.
Sista kvällen festade vi – inte i den stora stilen men lite lagom.
Vi försäkrade att vi skulle hålla kontakt.
Jag tror rentav vi fantiserade om att resa till Florens till våren.
Det blev ingen resa, men vi fortsatte att tala med varann på telefon.
Det blev en söndagsvana.
Men en dag var det fröken Nilsson som svarade.
Hon sa att Johan tyvärr inte kunde ta något samtal. Men han skulle skriva.
Jag frågade om han mådde bra. Såvitt hon kunde se mådde han bra.
Men han var trött och skulle skriva. Det kom naturligtvis inget brev.
Jag skrev, men det kom inget svar. Det blev tyst.
JAG har det väl som vanligt. Välstädat...ordning och reda.
Jag är kanske lite ensam – jag vet inte så noga.
Det händer att jag tänker på Anna.
Jag undrar hur hon hanterade sitt liv...
...hur hon...talade...
...hur hon rörde sig.
Hennes blick...
...det nästan omärkliga leendet...
...Annas känslor...
...Annas kärlek...
Ja...
Det hände mig något egendomligt som kanske hör ihop med det här.
Jag vet inte så noga.
Men då jag kom hem besökte jag min dotter Martha på vårdhemmet.
Jag tänkte på det gåtfulla faktum...
...att jag...
...för första gången i vårt gemensamma liv...
...insåg...kände...
...att jag rör vid min dotter...
...mitt barn.
Programtextning: Inger Sjöstrand Sveriges Television AB